VLIV HUMÁTU SODNÉHO NA METABOLIZMUS JODU U OVCÍ

EFFECT OF THE HUMIC COMPOUNDS ON IODINE METABOLISM IN SHEEP

R. Thér
Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích, Zemědělská fakulta, katedra anatomie a fyziologie hospodářských zvířat

ABSTRACT
     
In this experiment, 23 ewes with their lambs were used and divided into two groups H0/A and HJ/B in the first stage long 56 days. In the second stage that took 36 days, animals were divided into four groups. There were established two new groups 00/C and 0J/D. Feed ration consisted of hay and feed mixture which contained natrium humate in amount 45,6 g per ewe and day in groups H0/A and HJ/B. Feed mixture of group HJ/B was saturated with iodine in amount 200,7 mg  per ewe and day as NaIO3. Supplementation with iodine in group 0J/D, which was devoid of natrium humate, was identical. The group 00/C was enriched neither by natrium humate nor iodine. The content of iodine in urine in group H0/A in 1st and 2nd stage (48,49 a 31,73 mg.l-1) and in group 00/C in 2nd stage (22,60 mg.l-1) and also the content of iodine in feces in 2nd stage (H0/A – 49,94; 00/C - 32,63mg.kg-1) were significantly (P<0.001) low. These findings confirmed that animals of groups H0/A and 00/C were in medium and serious iodine deficiency at the end of 2nd stage. In groups HJ/B and 0J/D the supplementation with 200,7 mg of iodine increased the mean content of iodine in urine in 1st and 2nd stage in group HJ/B  (115,53 and 249,28 mg.l-1), in 2nd stage in group 0J/D (197,99 mg.l-1) and also the mean content of  iodine in feces in both groups (HJ/B – 93,98; 0J/D – 86,01 mg.kg-1). The goitrogenic effect of natrium humate in group H0/A and HJ/B and the iodine deficiency in group 00/C caused significantly higher concentration of triiodothyronine and non-significant decrease of thyroxine and iodine concentration in blood plasma.

Keywords: sheep, iodine, T3, T4, goitrogens, humic compounds

SOUHRN

V pokusu bylo použito 23 ovcí s jejich 20 vlastními jehňaty, které byly v první etapě pokusu trvající 56 dní rozděleny do dvou skupin H0/A a HJ/B. Ve druhé etapě trvající 36 dní byly přerozdělením zvířat vytvořeny ještě dvě další skupiny 00/C a 0J/D. Krmnou dávku tvořilo luční seno a krmná směs, která obsahovala u skupiny H0/A a HJ/B humát sodný v denní dávce 45,6g, u skupiny HJ/B byla ještě navíc saturována jodičnanem sodným v množství představujícím dávku 200,7 mg/kus/den. Identická byla suplementace jodu u skupiny 0J/D, kde nebyl humát přítomen v krmné směsi a u skupiny 00/C nebyla směs obohacena humátem sodným ani jodičnanem sodným. Obsah jodu v moči u skupiny H0/A v I. i II. etapě (48,49 a 31,73 mg.l-1)  a u skupiny 00/C ve druhé etapě (22,60 mg.l-1) i obsah jodu v trusu u obou skupin ve II. etapě (H0/A – 49,94; 00/C - 32,63mg.kg-1)  byl velmi významně nízký (P<0,001) a potvrdil, že zvířata se nacházela ve středním až těžkém deficitu jodu na konci II. etapy. Suplementací 200,7 mg jodu denně u skupiny HJ/B a 0J/D byla zvýšena koncentrace jodu v moči, v I. a II. etapě u skupiny HJ/B (115,53 a 249,28 mg.l-1), ve II. etapě u skupiny 0J/D (197,99 mg.l-1) a rovněž i koncentrace jodu v trusu u obou skupin (HJ/B – 93,98; 0J/D – 86,01 mg.kg-1). Strumigenní působení humátu sodného u skupin H0/A a HJ/B a deficit jodu u skupiny 00/C se projevily signifikantně vyšší (P<0.001) hladinou trijodtyroninu, nevýznamným snížením hladiny tyroxinu a jodu v krevní plazmě.

Klíčová slova: ovce, jod, T3, T4, strumigeny, huminové látky

ÚVOD

     Huminové látky byly v minulosti předmětem studia především pro jejich pozitivní působení na živé organizmy. KRUGOV a MAYKOVA (1988) referují o 10 – 30 % zvýšení výnosů zemědělských plodin po aplikaci huminových látek, u drůbeže pak pozorovali zvýšení užitkovosti o 15 – 25%, u jiných hospodářských zvířat, podpůrný vliv na reprodukci, životaschopnost potomstva, kvalitu masa a kožešin. GRIBAN (1988) a HERZIG (1993) po podávání humátu sodného (HuNa) zjistili vyšší přírůstky a sníženou mortalitu u mladého skotu, GRAČEV (1982) po aplikaci stejného preparátu zaznamenal u dojnic zlepšení reprodukčních ukazatelů, kvality mléka, snížení výskytu mastitid a počtu somatických buněk v mléce. Z terapeutického hlediska je možné využití biochemicko – farmakologických účinků těchto látek. Jedná se o působení antiflogistické, adstringenční, antibakteriální a virocidní (LOTOSH, 1988; LENK a BENDA, 1989), upravující metabolizmus střeva (DVOŔÁK, 1994), chránící sliznici střeva tvorbou filmu omezujícího absorpci endogenních a exogenních toxinů z lumina střeva, ale i tvorbou komplexů s těmito toxiny (KÜHNERT, 1991). Aktuální jsou i antikancerogenní účinky vyúsťující až v kompletní regresi maligního bujení popsané TOLPOU (1976), ADAMKEM (1976) a BUSLOVIČEM (1982).
     Na druhé straně COOKSEY (1985) označil huminové látky za potenciální zdroj environmentálních strumigenů. Zjistil, že resorcinol, který je degradačním monomerem huminových kyselin (CHOUDRY, 1981) a byl detekován v pitné vodě v endemické oblasti výskytu strumy, způsobil významné zvětšení štítné žlázy a snížení T4 a T3 u krys. Stejně tak další produkty oxidace, redukce a mikrobiální degradace huminových kyselin (floroglucinol, orcinol, pyrogall a 3,5- dihydroxybenzoová lyselina) vykázaly v pokusech in vitro antityroidální aktivitu (COOKSEY, 1985). Bylo zjištěno, že huminové kyseliny účinně váží jod a mohou redukovat jeho biodostupnost (SUMMERS a kol., 1989; CHRISTIANSEN a CARLSEN, 1991; HUANG a kol., 1994). Další strumigenní působení huminových látek spočívá v inhibici tyroidální peroxidázy (HUANG a FUNG, 1991; SERBAN a NISSENBAUM, 1986) a jaterní 5’- monodejodinázu, která je odpovědná za konverzi T4 na T3.
     Vzhledem k absenci zveřejněných údajů týkajících se antityroidálního působení huminových látek u přežvýkavců, dispozičnímu výskytu rašelinných a bažinných formací v jižních Čechách a s přihlédnutím k prevalenci hypotyreoz, jmenovitě strumy u mláďat hospodářských zvířat v těchto oblastech (KURSA a kol., 1997), uspořádali jsme pokus u ovcí s cílem ověření strumigenního působení humátu sodného.
  
MATERIÁL A METODIKA

     V pokusu bylo použito 23 bahnic plemene šumavská ovce ve stáří 2 až 2,5 roku s jejich 20 vlastními jehňaty (9beránků, 11 jehniček), která byla na počátku pokusu ve věku 3-5 měsíců. Zvířata byla ustájena v experimentální stáji fakulty na hluboké podestýlce, krmení probíhalo dvakrát denně. Voda z veřejného vodovodu byla k dispozici ad libitně z kameninových koryt. Pokus byl situován do dvou etap a proběhl v měsíci květnu až září 1999.
     V prvé etapě trvající 56 dnů byla zvířata rozdělena do dvou skupin. Skupině HO/A byla podávána krmná směs s přídavkem humátu sodného bez doplňku jodu. Zvířata skupiny HJ/B přijímala krmnou směs rovněž s přídavkem humátu sodného, ale také jodu ve formě jodičnanu sodného. Po sedmidenním navykacím období, kdy zvířatům byly podávány poloviční dávky krmných směsí s postupným zvyšováním, v 8. dnu již ovce přijímaly plné množství krmných směsí. Průměrný obsah humátu sodného v denní dávce pro ovce byl 45,6g, přičemž u jehňat bylo počítáno s polovičním příjmem.  Na počátku, ve 35. dnu a při ukončení I. etapy byla zvířata vážena a uskutečněny odběry vzorků krve a moče.
     Druhá etapa navazovala na předcházející a probíhala po dobu 36 dnů. Kromě již existujících skupin HO/A a HJ/B byly přerozdělením zvířat vytvořeny skupiny 00/C (krmná směs C bez přídavku humátu sodného a jodu) a 0J/D (krmná směs D bez obsahu humátu sodného, ale s přídavkem jodu ve formě jodičnanu sodného). Zvířata byla vážena na počátku a konci II. etapy a rovněž byly provedeny i odběry krve, moče a na konci pokusu i výkalů. Schema pokusů je názorné z tabulky č. 1 a 2.
     Jod v krevní plazmě, moči a výkalech byl stanoven po alkalickém spalování spektrofotometricky metodou Sandell-Kolthoffa modifikovanou BEDNÁŘEM a kol. (1964). Trijodtyronin (T3) a tyroxin (T4) radioimunologicky při použití testů firmy Imunotech, a.s., Praha. Statistické vyhodnocení výsledků bylo provedeno softwarem ”Statgrafic” analýzou rozptylu.

VÝSLEDKY

Etapa I

     U obou pokusných skupin byl v jejich dietním režimu zakomponován humát sodný v dávce 45,6g pro ovci a den. V původní sušině1 kg humátu sodného je obsaženo 500 mg jodu. Ovce tedy přijaly při výše zmíněném dávkování HuNa dalších 22,8 mg jodu denně kromě jodu již obsaženého v lučním seně (31,42 mg – 90,29 mg I v denní dávce podle kvality sena)  a ostatních komponentech krmných směsí A a B (77,6 mg I v denní dávce). Krmná směs B skupiny HJ/B byla obohacena o jodičnan sodný NaIO3 čímž při denní dávce 753g směsi B na ovci byl jejich příjem jodu navýšen o dalších 200,7 mg jodu, celkem tedy o 223,5 mg včetně jodu obsaženého v HuNa. Doporučený příjem jodu u laktujících ovcí podle SOMMERA (1994) je 0,4 mg I na kg sušiny, což při průměrné hmotnosti bahnic 54,86kg a potřeby sušiny 1,79 kg představuje 716 mg I na ovci a den.
     Mezi sledovanými skupinami byl zjištěn signifikantní rozdíl (P<0.001) v obsahu jodu v moči, a to jak za celé sledované období (H0/A 48,49 mg.l-1, HJ/B 115,53 mg.l-1) tak i v jednotlivých odběrech uskutečněných ve 35. dnu pokusu  (H0/A 55,70 mg.l-1, HJ/B – 113,81 mg.l-1) a na konci I. etapy (H0/A 40,94 mg.l-1, HJ/B 117,18 mg.l-1). U dalších sledovaných ukazatelů, obsahu tyroxinu (T4), trijodtyroninu (T3) a jodu v krevní plazmě, nebyl statisticky významný rozdíl mezi skupinami, avšak bylo možné zaznamenat jistý nárůst průměrných hodnot T4 (H0/A 78,77 a 99,14 nmol.l-1, HJ/B 84,63 a 100,20 nmol.l-1), T3 (H0/A 2,27 a 2,51 nmol.l-1, HJ/B 2,34 a 2,57 nmol.l-1) a naopak pokles u obsahu jodu v krevní plazmě (H0/A 85,04 a 45,07 mg.l-1, HJ/B 109,60 a 49,28 mg.l-1) při porovnání odběru ve 35. dni a na konci I. etapy (tabulka 3).

Etapa II

     Vytvoření dalších dvou skupin zvířat v této etapě umožnilo porovnat sledované parametry při zátěži humátem sodným (skupina H0/A) a suplementací jodem (skupina HJ/B) se skupinami bez zátěže humátem sodným (skupina 00/C) a opět se suplementací jodem (skupina 0J/D). Statisticky významně nejvyšší koncentrace jodu v moči a trusu byly zjištěny na konci etapy u skupiny HJ/B (249,28 mg.l-1 a 93,98 mg.kg-1) a 0J/D (197,99 mg.l-1 a 86,01 mg.kg-1) a nejnižší pak u skupiny 00/C (22,60 mg.l-1 a 32,63 mg.kg-1). Signifikantně nejvyšší hodnoty T3 vykázala skupina 00/C (3,10 nmol.l-1) a HJ/B (3,01 nmol.l-1) oproti H0/A (2,72 nmol.l-1) a 0J/D (2,32 nmol.l-1). U obsahu T4 a jodu v plazmě nebyly zjištěny statisticky významné diference, avšak průměrné hodnoty skupiny 0J/D (90,70 nmol.l-1 a 83,97 mg.l-1) byly nejvyšší (tabulka 4).

DISKUZE 

     Z provedené bilance příjmu jodu z krmné dávky je patrné, že horní hranice příjmu jodu u nesuplementovaných skupin jodem 00/C a H0/A činila 167,9 mg a 190,7 mg a nachází se hluboko pod doporučeným příjmem 716 mg  pro laktující ovce (SOMMER, 1994). Obsah jodu v moči u skupiny H0/A v I. i II. etapě (48,49 a 31,73 mg.l-1)  a u skupiny 00/C ve druhé etapě (22,60 mg.l-1) i obsah jodu v trusu u obou skupin ve II. etapě (H0/A – 49,94;00/C - 32,63mg.kg-1)  byl velmi významně nízký (P<0,001) a potvrdil, že se zvířata na konci II. etapy nacházela ve středním až těžkém deficitu jodu. U skupiny HJ/B a 0J/D byla tato nepříznivá situace zlepšena suplementací 200,7 mg jodu denně ve formě jodičnanu sodného, což se odrazilo i na koncentraci jodu v moči. Tento vývoj byl zaznamenán jak v I. a II. etapě u skupiny HJ/B (115,53 a 249,28 mg.l-1) tak i ve II. etapě u skupiny 0J/D (197,99 mg.l-1). Shodný byl rovněž odraz na koncentraci jodu v trusu u obou skupin (HJ/B – 93,98;0J/D – 86,01 mg.kg-1).
     Strumigenní působení humátu sodného u skupin H0/A a HJ/B a deficit jodu u skupiny 00/C se projevilo signifikantně vyšší (P<0.001) hladinou trijodtyroninu, nevýznamným snížením hladiny tyroxinu a jodu v krevní plazmě. Ke stejnému závěru v pokusu prováděném na prasatech dospěl HERZIG a kol. (1999 ). 
     S příjmem humátu sodného v krmivu zřejmě souvisí vyšší obsah jodu v trusu u skupiny H0/J (49,94 mg.kg-1), který se odlišoval od koncentrace jodu ve výkalech skupiny 00/C (32,63  mg.kg-1). Přestože tento rozdíl mezi skupinami nebyl v komparaci s poznatky, které v podobně koncipovaném pokusu získali HERZIG a kol. (1999) statisticky průkazný, lze vyslovit předpoklad, že zaznamenaná diference nebyla způsobena jen vyšší dotací jodu u skupiny H0/A, neboť ovce této skupiny přijaly sice o 13,5% více jodu v krmné dávce, ale průměrnou koncentraci jodu v trusu měly o 53% vyšší než skupina 00/C.
     Chelatační schopnosti a dispozice huminových látek k  tvorbě metaloorganických komplexů jsou dobře známy (BRUMMER a kol., 1986; LIVENS, 1991; TIPPING, 1991). Následkem těchto reakcí dochází k omezení biodostupnosti minerálních látek a stopových prvků u rostlin a živočichů. Za předpokladu znalosti schopnosti huminových kyselin vázat jod, což bylo doloženo v mnoha experimentech (BURKAT, 1964; SUMMERS a kol., 1989; CHRISTIANSEN a CARLSEN, 1991), lze uvažovat, že dochází k přímé interakci mezi přijatým jodem a huminovými látkami v trávicím traktu. Další strumigenní působení huminových látek, inhibice tyroidální peroxidázy a jaterní 5’ monodejodinázy, které bylo ověřeno v pokusech in vitro (SERBAN a NISSENBAUM, 1986; HUANG a kol., 1993) se neslučuje se skutečností, že huminové látky nejsou z trávicího traktu vstřebávány (RIDWAN, 1978) i když někteří autoři omezené vstřebávání připouštějí (VISSER, 1973).
     Strumigenní působení huminových látek u hospodářských zvířat nebylo v minulém období předmětem velké pozornosti. V současné době, kdy se ve výživě zvířat uplatňuje řada strumigenních faktorů, musíme počítat i s uplatněním huminových látek. Za rizikové oblasti lze považovat rašeliniště (SEFFNER, 1996; SUMMERS a kol., 1989) a bažiny (GALTSCHENKO, 1950), kde je vyšší obsah huminových látek a kde tyto látky pak přestupují do povrchových vod. SUMMERS a kol. (1989) zjistil, že huminové kyseliny rašelinného původu jsou schopny vázat I– i I2 ionty, přičemž 1 mg huminových kyselin může vázat 28 mg jodu. V našich podmínkách jde především o oblasti, kde je předpoklad, že zvířata na pastvinách jsou napájena z povrchových vodních zdrojů.  

ZÁVĚR

     Bylo ověřeno a potvrzeno strumigenní působení humátu sodného u ovcí spočívající v omezení využitelnosti jodu z krmné dávky. Příjem humátu sodného tak ovlivnil stravitelnost a retenci jodu v organizmu a i ukazatele signalizující jeho strumigenní působení. 

LITERATURA
ADAMEK, W.: Intoductory report on oncostatic and therapeutic nature of the peat preparation in human neoplastic disease. In: 5th Int. peat congres. Poznaň, 1976: 417
BEDNÁŘ, J. – RÖHLING, S. – VOHNOUT, S.: Příspěvek ke stanovení proteinového jodu v krevním séru. Českoslov. Farm., 1964, 13: 203 - 209
BRUMMER, G. W. – GARTH, J. – HERMS, V.: Pflanzen. Bodenk., 1986, 149: 382
BURKAT, S. J.: Die hygienische Bedeutung der Jodadsorption durch Huminsäuren. Gigiena i sanitarija, 1964, 1: 97 
BUSLOVIČ, S. J. – DOLIDOVIČ, E. F. – ŠEREMET, L. S.: Primenenije biologičesky aktivnych veščevstv torfa dlja lečenija kožnych bolezněj. In: Proc. Int. Symp. Minsk, 1982: 264
CHOUDRY, G. G.: Humic substances: Part I Structural aspects. Toxic. Environm. Chem., 1981, 4: 209 – 259.
CHRISTIANSEN, J. V. – CARLSEN, L.: Iodinated Humic Acids. Lecture notes in Easth Sciences, 1991, 33: 467 - 474 
COOKSEY, R. C. – GAITAN, E. – LINDSAY, R. H.: Humic substances a possible source of environmental goitrogens. Org. Geochem., 1985, 8: 77 – 80.
DVOŘÁK, R.: Studium vlivu huminových látek rašelin na bachorovou fermentaci a zdravotní stav zvířat. Závěrečná zpráva výzkumného úkolu ”Ochrana a systémy využití pedo- a hydrosféry”, VŠVF, Brno, 1994: 67p
GALTSCHENKO, A.: Die endemische Struma in Trjochretschje und ihr Zusammenhang mit der Kaschin – Beck – Krankheit. (Original: russisch.) Priroda, 1950, 6: 73 - 74
GRIBAN, V. G. – STEPCHENKO, L. M. – ZHORINA, L. V.: The live weight gain and disease resistance of young cattle and poultry stock as influenced by physiologicaly active peat preparations. In: Proc. VIII. Int. pet. cong. Leningrad, 1988: 45
HERZIG, I, - PISAŘÍKOVÁ, B. – KURSA, J. – SUCHÝ, P.: Utilisation of iodine from different sources in pigs. Arch. Anim. Nutr., 1999, 00: 1 - 8 
HUANG, T. S. – FUNG, J. L.: Iodine binding by hunic acid. Environ. Toxicol. Chem., 1991, 10: 179 - 174
HUANG, T. S. – LU, F. J. – TSAI, C. W. – CHOPRA, I. J.: Effect of humic acids on thyroidal function. J. Endocrinol. Invest., 1994, 17: 787 - 791
KRUGOV, V. P. – MAYKOVA, E. T.: Peat-based growth promoters and their use in crop and livestock production. In: Proc. VIII. Int. pet. cong. Leningrad, 1988: 40
KURSA, J. – HERZIG, I. – KROUPOVÁ, V. – KRATOCHVÍL, P. – TRÁVNÍČEK, J.: Consequences of iodine deficiency in cattle in some regions of the Czech Republic. Scientia Agriculturae Bohemica, 1997, 28: 105 - 147
KÜHNERT, M. – BARTELS, K. P. – KRÖLL, S. – LANGE, N.: Mh. Vet. Med., 46, 1991: 4
LENK, T. – BENDA, A.: Mh. Vet. Med., 33, 1978: 944
LIVENS, F. R.: Envir. Pollut., 1991, 70: 183
LOTOSH, T. D. – CHALY, A. S. – TERNOSKAYA, K. A.: The bioregulating action of peat humic acids. In: : Proc. VIII. Int. pet. cong. Leningrad, 1988: 101
RIDWAN, F. – MOHAR, S. L. – ROCHUS, W.: Untersuchungen zur Huminsäureabsorption. Naturwissenschaften 1978, 65: 539
SEFFNER, W. – SCHILLER, F. – HEINZE, R. – BRENG, R.: Subchronic application of humic acid and associated compounds provokes histological changes of goitre in the rat. Exp. Toxic Pathol., 1995, 47: 63 – 70.
SEFFNER, W.: Natürliche Wasserinhalsstoffe und struma. Tierärtzl. Umschau, 1996, 51: 395 - 398
SERBAN, A. – NISSENBAUM, A.: Humic Acid Association with peroxidase and Catalase. Soil. Biol. Biochem., 1986, 18: 41 - 44
SOMMER, A.: Potřeba živin a tabulky výživné hodnoty krmiv pro přežvýkavce. ČZS VÚVZ Pohořelice, 1994: 196p.
SUMMERS, R. S. – FUCHS, F. – SANTHEIMER, H.: The fate and removal of radioactive iodine in the aquatic environment, Advances. Chem. Ser., 1989, 219: 623 - 636
TIPPING, E. – WOOF, C. – HURLEY, M. A.: Wat. Res., 1991, 25: 425
TOLPA, S.: Possibility of using peat for human health protection. In: V. Int. peat. cong. Poznaň, 1976: 413
VISSER, S. A.: Some biologic effects of humic acids in the rat. Acta biol. med. germ., 1973, 31: 569 - 581

Kontaktní adresa:

Ing. Radek Thér
Katedra anatomie a fyziologie hospodářských zv.
Zemědělská fakulta JU v Českých Budějovicích
Studentská 13
370 05 České Budějovice
tel.: +420 38 777 26 19
fax: +420 38 777 26 20
e-mail: ther@zf.jcu.cz

Práce byla uskutečněna s finanční podporou Grantové agentury ČR (grant č. 524/97/0654) a Ministerstva školství ČR (grant CEZ č. J06/122220002)

Tabulka 1: Schema pokusu – etapa I
Table 1: Schedule of experiment – stage 1st

1Pokusná skupina	2Krmná dávka	3Humát sodný	
4Suplementace jodičnan draselný	
	5Bahnice kus/den	6Jehňata			
H0/A	7Luční seno 1,4 kg 8Krmná směs A	10Z části sající mateřské mléko a příkrm-spontánní příjem krmiv pro bahnice	+	0	
HJ/B	Luční seno 1,4 kg 9Krmná směs B	Z části sající mateřské mléko a příkrm-spontánní příjem krmiv pro bahnice	+	+	
1 experimental group                                 6 lambs
2 feed ration                                               7 hay 1,4 kg
3 natrium humate                                       8 feed mixture A
4 supplementation with iodine as NaIO3   9 feed mixture B 
5 ewes animal per day                              10 sucking ewe’s milk and spontaneous intake of feed for ewes 

Tabulka 2: Schema pokusu – etapa II
Table 2: Schedule of experiment – stage 2nd

1Pokusná skupina	2Krmná dávka	3Humát sodný	4Suplementace jodičnan draselný	
	5Bahnice kus/den	6Jehňata			
H0/A	7Luční seno 1,4 kg 8Krmná směs A	10Z části sající mateřské mléko a příkrm-spontánní příjem krmiv pro bahnice	+	0	
HJ/B	Luční seno 1,4 kg 9Krmná směs B	Z části sající mateřské mléko a příkrm-spontánní příjem krmiv pro bahnice	+	+	
0/C	Luční seno 1,4 kg 11Krmná směs C	Z části sající mateřské mléko a příkrm-spontánní příjem krmiv pro bahnice	0	0	
0J/D	Luční seno 1,4 kg 12Krmná směs D	Z části sající mateřské mléko a příkrm-spontánní příjem krmiv pro bahnice	0	+	
11 feed mixture C
12 feed mixture D

Tabulka 3: Průměrná koncentrace tyroxinu (T4), trijodtyroninu (T3) a jodu v krevní plazmě a průměrná koncentrace jodu v moči ovcí při zkrmování humátu sodného – etapa I
Table 3: The mean content of  thyroxine (T4), triiodothyronine (T3), and iodine in blood plasma and the mean content of iodine in urine during – stage 1st
3Pokusná skupina	1Krevní plazma	2Moč	
	T4
nmol.l-1	T3
nmol.l-1	I
mg.l-1	I
mg.l-1	
	4Den pokusu	Den pokusu	Den pokusu	Den pokusu	
	35.	56.	35.	56.	35.	56.	35.	56.	
	n	sx	x	x	sx	n	n	sx	x	x	sx	n	n	sx	X	x	sx	n	n	sx	x	x	sx	n	
H0/A	22	22,24	78,77	99,14	20,76	22	22	0,33	2,27	2,51	0,57	22	22	22,27	85,04	45,07	10,63	22	22	45,66	55,70*	40,94*	14,75	22	
HJ/B	21	29,60	84,63	100,20	26,49	21	21	0,56	2,34	2,57	0,51	21	21	36,41	109,60	49,28	9,74	21	21	49,24	113,81*	117,18*	70,57	21	
* P < 0.001
1 blood plasma, 2 urine, 3 experimental group, 4 the Day of experiment

Tabulka 4: Průměrná koncentrace koncentrace tyroxinu (T4), trijodtyroninu (T3) a jodu v krevní plazmě, průměrná koncentrace jodu v moči a průměrná koncentrace jodu v trusu ovcí při zkrmování humátu sodného – etapa II
Table 4: The mean content of  thyroxine (T4), triiodothyronine (T3), and iodine in blood plasma, the mean content of iodine in urine, and the mean content of  iodine in feces  during – stage 2nd
3Pokusná skupina	1Krevní plazma	2Moč	4Trus	
	T4
nmol.l-1	T3
nmol.l-1	I
mg.l-1	I
mg.l-1	I
mg.kg-1	
	n	x	sx	x	sx	x	sx	x	sx	x	sx	
H0/A	11	79,11	26,56	2,72	0,57	56,82	21,27	31,73**	7,40	49,94**	26,21	
HJ/B	9	85,63	30,66	3,01*	0,55	73,96	33,18	249,28**	76,12	93,98**	38,23	
00/C	11	74,29	19,87	3,1*	0,6	66,76	36,23	22,60**	4,70	32,63**	10,61	
0J/D	11	90,70	13,78	2,32*	0,12	83,97	45,90	197,99**	86,12	86,01**	40,52	
*P < 0,01, **P < 0,001
1 blood plasma , 2 urine , 3 experimental group, 4 feces